A FŐSZEREPBEN:
A TOLVAJ
RENDEZTE:
REGÉNYE ALAPJÁN
FORGATÓKÖNYV
A TOVÁBBI SZEREPEKBEN:
FÉNYKÉPEZTE:
Egyes tolvajok nagyon ügyelnek arra, hogy ne rongálják meg a bútorokat.
Én nem.
Mások mindent a helyére raknak a látogatásuk után.
Én soha.
Piszkos mesterséget űzök, de van rá mentségem.
Piszkos módon űzöm.
Különben sincs vesztegetni való időm.
Egy ilyen házban, mint ez, mindent átnézni, kiválogatni...
... eltart egy egész éjszakán át.
Tán az is kevés.
Tudom, miről beszélek: A betörés az életem.
Az ember nem választhatja meg a sorsát. Nem panaszkodom.
Ne rágd a körmöd!
Ha már körmöt kell rágnod, rágd valaki másét!
Az a te tulajdonod és tartsd tiszteletben a saját tulajdonod!
Árva voltam. Charlotte unokahúgommal és Urbain bácsival, az apjával éltem.
Magukhoz vettek és képviselték az érdekeimet.
Egy napon gazdag leszek: Mindenki ezt hajtogatta.
Ne lopja itt a napot! Dolgozzon!
Gyermekeim, egy tanács néha többet ér, mint az alamizsna.
Utáltam a bácsit. De Charlotte-ot szerettem.
Megesküdtem magamnak, hogy feleségül veszem.
Eltelt 14 év.
Kollégiumokban, kaszárnyákban, hálótermekben és laktanyákban.
14 év a rács mögött.
Majd a szabadság, a visszatérés és Charlotte.
Georges!
Mi baj?
Vőlegényem van. Férjhez fogok menni.
Georges, nagyon szerettem apádat.
Elbűvölő ember volt. Művész.
De a pénzügyekhez nem értett. Hibákat vétett.
A saját vagyonát illetően is.
Magad is megláthatod.
Próbáltam menteni a menthetőt.
Georges, figyelsz?
A te érdekedben kockáztattam.
Sajnos gátlástalan emberekkel kellett üzletelnem.
Ez sajnálatos. De ki láthatta volna előre, hogy az Európai Bank csődbe megy?
Mondd meg, ki?
Te 600,000-et vesztettél.
600,000-t?
Én sem jártam ám jobban.
Tehát 300,000 maradt. Hol van?
Tessék.
Panamák. Tudja, hogy semmit sem érnek.
Lehet. De sokat fizettem értük.
Meg akarod nézni az adásvételi bizonylatot?
Ha tudnád, mennyi gond volt velük!
Ez maradt.
- Miért lopott meg engem? - Mit akarsz tőlem?
Csak nem Charlotte hozományához kellett?
Mi köze ennek Charlotte-hoz? Kétségbe vonod a szavaimat?
Igen, bácsikám.
Pereskedhetünk, ha akarod.
Ha sok a pénzed és az időd, van esélyed, hogy nyersz.
Ön semmirőI nem feledkezett meg.
Hol kell aláírnom?
Vigyázat! Semmit ne írj alá elhamarkodottan!
- Többé nem reklamálhatsz! - Furdalja a lelkiismeret?
Engem? Megőrültél?
Úgy viselkedsz, mintha szívességet tennél nekem.
- Ez nem tetszik. - Ne törődjön a látszattal!
Még csalódhat.
- Charlotte-nak vőlegénye van? - Az unokahúgod jó partit fog kötni.
Csalódott vagy? Te akartad elvenni?
Nem szeret.
Igaza van. Nem lenne jó parti.
Megpróbálok uralkodni magamon.
Pár nappal később Montareuiléknél jártunk, fiuk, Armand és Charlotte eljegyzésén.
Ez jól kezdődik, kisasszony. Ragyogó napsütés volt az ünnepség alatt.
- Igen, Armand. - Látom, jó kedve van.
Nem olyan mint én. En is vidám vagyok, de félénk.
Adjon időt, hogy megszokjam: Együtt nevetünk.
Montareuilék hajdan igen gazdagok voltak,
és megvolt még pár családi ékszerük.
Erre az alkalomra Montareuil asszony kihozta őket a bankból,
hogy az unokahúgom egy gyűrűt válasszon magának.
Charlotte, leányom!
Pezsgőt?
Apa, adja vissza a gyufát!
Marguerite! Feküdjön le! Késő van.
Lehangoló, igaz?
Meg kell szidni, amiért gyufát lop.
La Margelle. Felix La Margelle.
Örvendek. De nem értem, miért baj, ha valaki elveszi a gyufát.
Mert az illető piromániás. Többször megpróbálta felgyújtani a házat.
Örülök, hogy megismerhetem. A nagybátyja régi barátja vagyok.
Hallottam, hogy a bátyja átadta a szüleitőI maradt vagyont.
Vagyonnak nem nevezném.
Pénzt gyűjtök, hogy templomok épülhessenek Kínában.
Volna kedve hozzájárulni, hogy terjedhessen a hit?
Őszintén megmondom: Nem.
Szeretem az igaz válaszokat.
Abbé úr!
Szükségünk van a fényére!
Rohanok, asszonyom! Bocsásson meg!
Ezt a brosst a császár adományozta a férjem nagyanyjának.
- Hihetetlen! - Ugye?
Ön szerint mit jelképez? Virágot? Lepkét?
Nem, asszonyom. 200,000 frankot.
Amiből egy fél templomot fel lehet építeni.
Az abbé úr mindig tréfál.
Máris távozik tőlünk az úr?
Ne mondja meg senkinek, de unatkozom.
Én is unatkozom.
- Ez a szobám kulcsa. - Hol a szoba?
A szobám? Ön semmit nem felejt el.
A másodikon. Szemben a lépcsővel.
Zöld kilincs.
Köszönöm, Marguerite.
- Csak nem akar felmenni? - Zavarja?
Nemsokára találkozunk. Sietek.
- Jó reggelt, Marie-Jeanne! - Georges úr, milyen fáradt az arca!
Jó reggelt!
- Későn jöttél haza. - Zajt csaptam? - Dehogy.
Nem aludtam. Jól szórakoztál?
Hol jártál?
Rossz hír, gyermekeim.
Montareuilt kirabolták az éjjel.
Elvitték a családi ékszereket. Semmi nem maradt.
Charlotte, attól tartok, fel kell bontanunk az eljegyzésedet.
- Miért? - Hogy miért? Ezek az ékszerek tették ki a vagyonuk legjavát.
Nem házasítalak be egy tönkrement családba.
Később a szememre hánynád.
- És ha megtalálják az ékszereket? - A "ha" kevés.
Várj csak, bemegyek a kapitányságra, ismerek ott valakit.
Minden ki fog derülni.
Azok az ékszerek... Te voltál?
- Elmész? - Amint látod.
Hová? Kivel?
Te loptad el az ékszereket?
Beszélj már! Felelj!
Ne menj el, Georges!
Mi baj? Miért mész el?
Változásra van szükségem.
Apád miatt nem jutok lélegzethez ebben a házban.
Már megint magamra maradtam.
Gyere velem!
Bolond vagy!
Ne, Georges! Ne itt, apám bejöhet a szobába.
Gyere velem! Most indulunk.
Megőrültél. Össze-vissza beszélsz.
Nem lehet.
- Apád miatt? - Igen, apám miatt.
A ház, és minden...
És Montareuillel nem hagytál volna itt mindent?
Megijesztesz, Georges.
Te loptad el az ékszereket.
Kéred őket?
Tessék, itt vannak.
Minden: Gyűrűk, láncok, a császár brossa.
Charlotte!
Charlotte, jól gondoltam.
Nem vagy menyasszony.
A rendőrség fényt derített a dolgokra. Az ékszerek nem fognak előkerülni.
Lehet tudni, kik tették?
Kik tették? Inkább: Ki tette?
- Elmész? - Igen.
A cipőmet is elviszed? Megtarthatod.
- Nyomta a lábamat. - Es ki a tettes?
De ez titok: Egy katonatiszt.
Egy gazfickó, akivel Montareuil asszony megosztotta az ágyát.
A volt leendő anyósodnak szeretője volt.
- Ma reggel elcsípték. - Az ékszerekkel? - Azokat nem találják.
Volt egy cinkosa. Még szökésben van.
A klasszikus történet.
Hogy elkerülje a botrányt, Montareuil asszony visszavonja a panaszát.
Szóval ad acta tették az ügyet.
A kapitányságon így gondolják.
Te nevetsz ezen? Montareuil asszony bűnöző.
Becsapott minket.
Boszorkány az az asszony. Szemmel vert, ahogy rám nézett.
Ezeknek az embereknek elég, ha valakinek van egy milliója...
Ezek forradalmárok.
Mit állsz itt, Charlotte? Gyere!
Randal úr!
Ahogy mondani szokás: Csak a hegyek nem találkoznak.
- Szabad? - Tessék.
- Brüsszelbe tart? - Igen.
Persze. Be kell fektetnie az örökségét.
Belgium jó választás. Biztonságos.
Erkölcsileg megbízható. Dinamikus.
A belga ipar virágzik.
Elnézést, hogy beleszólok,
de hallgattam a társalgásukat és úgy vettem ki, hogy...
Dumoulin. Fernand Dumoulin.
Örülök. Emil Van de Busch.
Iparvállalkozó vagyok. Belga.
Hallom, egy jó kis befektetési lehetőséget keres Belgiumban.
- Hogyan? - Tudja, hogy a vegyipar virágzik?
Nem a levegőbe beszélek. Textilfestékekkel foglalkozom.
Igen, színezőanyagokat gyártok.
Vacsoránál megismerhetik az ország színeit.
De mi kell még, hogy meggyőzzem?
A színek világába léptünk.
Az egész világegyetem a piacunk.
Éppen ez az: A kereslet.
Egyre több munkásra lesz szüksége. Béremelést követelnek majd.
Hadd jegyezzem meg: Követelik, de nem kapják meg.
Előbb a profit növekedjen, utána jöhetnek a bérek.
Ez a gazdaság törvénye, uraim.
- Van tervrajza a gyárról? - Természetesen.
Megkeresem, ha megbocsátanak.
Most elmondja végre?
Mit mondjak el? Hogy Montareuil asszony ékszerei a maga bőröndjében vannak.
Azt már tudja. Ön tolvaj
Én is.
Itt is a térkép, uraim. A mérleg, a számok és egy üveg likőr.
Az számomra tilos. Köszönöm.
- Nem történt soha baleset? - Nem iszom annyit. - Nem a likőrrőI beszélek.
A vegyiparról.
Két robbanás történt tavaly.
Egy tucatnyi halott.
Csoportos temetést rendeztünk nekik. Nagyszabású volt és megható.
Munkások és vezetők borultak össze a közös fájdalomban.
A szívek egységbe forrtak a "de profundis" alatt.
Jó kis reklám volt, tudja?
A kávé.
Ön nem tart forradalomtól?
Időnként vannak lázongások, az biztos.
El lehet képzelni, hogy a munkások tömegével föllázadnak.
- ÁItalános és komoly felkelést. - Belgiumban?
Miért ne? A bankokat megostromolják, fosztogatnak.
Azért van a polgárőrség.
Mellesleg ostobaság a pénzt a bankra bízni.
Azt akarja mondani, hogy itthon tartja a pénzét?
Természetesen.
Ebben a széfben, uraim.
- Ebben aztán van hely! - Naná, hogy van.
Jelen pillanatban 500,000 frank értékű papír van benne.
Nem beszélve a készpénzről.
Azért ajánlok befektetést, mert magam is tudom, hova tegyem a pénzt.
- És a tolvajok? - Elkapom őket, Dumoulin úr.
A zárak erősek és a széf is az.
Van riasztóberendezése?
Nem, természetesen nincs.
Az elektromos áram drága.
Ráadásul mindig elromlik.
Aznap La Margelle abbé elvezetett a Salamon király fogadóba.
Valamire való tolvaj másutt meg sem száll Brüsszelben.
Megvannak a magunk szokásai.
Nézze! Canonnier rendezte be.
- Canonnier? - Híres tolvaj.
Csodálatos elme.
Most a börtönben van.
Az ékszerek.
Tudja, Georges, az ember nem lophat egyszer ilyesmit.
Ez egy szakma. Meg kell tanulni.
Az első húzása szinte gyerekes vakmerőségre vall.
A szerencse ön mellett állt, de ennél többre van szüksége.
Más vágyam sincs, mint hogy tanuljak.
- Egyedül akarja megtanulni? - Nem, volt egy tervem.
Valami aprósággal börtönbe juttatom magam és ott szerzek barátokat.
Ha csak lehetséges, kerülje el a börtönt!
Rossz társaságba keveredik.
És rossz az ellátás is.
Nem. Ön maga a függetlenség.
Meg fogja ismerni a világot, az embereket, sikeres lesz.
Megvan hozzá a mersze.
És a két kezével fogja megkeresni a kenyerét.
A cselekvés, Georges. Az minden.
Gondolkodás nélkül vettem el az ékszereket.
Kézenfekvőnek látszott.
Erősebb volt, mint ön.
Ismerem ezt az ellenállhatatlan erőt.
Jól ismerem. Mindent elnyom.
A hangulatait, az álmait, a fájdalmat.
Nem a nyereség vagy a botrány kedvéért lesz.
Sosem gondolkodtam kicsinyesen.
Mert ön nem kispolgár.
Egy önálló lény, egészen független.
Ez luxus. Ezért sosem fogják megérteni a középszerű emberek.
Ön az ő sötét oldaluk.
Mit vár? Ők is bizonyosságra vágynak.
Belekapaszkodnak a látszatba.
De maga átvág a falakon.
Abbé úr, filozofálunk?
- Nahát! Csinos darab. - Az úr első próbálkozásai.
Georges Randal. Roger Voisin.
- A nevem Roger La Honte. - Georges.
Ma este tartson Roger-val. Elmagyarázza az alapokat.
- Hova megyünk ma este? - Egy úrhoz, akit a vonaton ismertünk meg.
Egy helybeli festékgyáros.
Itt a nappali kulcsának lenyomata.
Kettős cilinder. Nehéz ügy.
Ez a munkája. Dolgozzon vele!
Még valami:
Kerüljék el a gyilkosságot.
Durva, piszkos és idejét múlt.
Egyébként a széfje feltörésével nagyobb fájdalmat okoz egy gyárosnak,
mintha szíven szúrná.
Milyen szép esténk van!
Ahogy La Margelle mondaná,
a tolvaj a rendes emberek holdsugara.
La Marge-nak a kisujjában van a mesterség. Csak lusta.
- La Marge? Ez meglep. - Mint a lajhár. Próbáld csak felrángatni a tetőre!
Jobb dolga is van. Helyettünk gondolkozik.
Igazad van. Tessék, a papucsod.
- Az abbé azt mondta, hogy az első munkád egy múzeumban végezted. - Igen.
Szeretem a festészetet.
Készítek is akvarelleket. Vízi palotákat festek.
Ez a kedvenc témám.
- Velence. - Ismered Velencét?
Nem. Csak álmodozom.
Egy nap majd elmegyek oda, ha lesz időm.
Gyerünk!
- Mi ez a szag? Kámfor? - Igen, kámfor.
Akkor itt szőrme van.
Egy boa, két boa. Mindenkinek egy.
- Broussaille örülni fog neki. - Kicsoda? - Broussaille, a húgom.
Londonban lakik. Nemsokára megismerheted. Gyere!
- Mivel foglalkozik? - Férfiakkal. Es remekül érzi magát.
Van de Bush nem hazudott. Ott voltak az értékpapírok.
Londonba utaztunk, az orgazdaság és csalás fővárosába.
A tolvajok mindig Londonban adtak túl a zsákmányukon.
Ismer engem, La Honte úr.
Vagy igen, vagy nem. Utálom az alkudozást.
500 font készpénz, a többi csekken. Megfelel?
Nagyon szeretem Angliát.
- És az angol rendőröket? - Ha európai ügy, szemet hunynak.
- Ön Párizsból való? - Nem Valenciennes-bőI.
A szüleimnek van ott vaskereskedése.
Mindenféle széfjük volt: Módomban állt kipróbálni őket.
- Tudják, miben utazol? - Persze.
Mi ez a felfordulás Broussaille-nál?
Broussaille!
- Szia, bátyus! - Elköltözöl?
Nem szeretem, ha veszekszel.
Meg fogsz szidni. Már megint elfelejtettem kifizetni egy számlát.
És az úr mindenemet elviszi.
Akkor nagy szerencséd van. Az utolsó pillanatban érkeztünk és teli a tárcánk.
Szóval itt a tartozása.
Vissza fogjuk szerezni a bútoraidat.
- Mennyi lesz? - A költségekkel együtt?
Ne legyen már ilyen mohó!
A nevem Broussaille.
Georges Randal.
Ida, Párizsból.
Megengedi? Megszabadítom a terheitőI.
- Köszönöm. - Minden el van intézve.
Ez az utolsó, hogy...
Köszönöm, kincsem. Már sokkal tartozom neked.
Pedig te is keményen dolgozol érte. De meglátod.
Egy nap megadok mindent és elviszel Velencébe.
Ez az álma.
- Mindannyiunkra! - Mindannyiunkra!
Ecc, pecc, kimehetsz,
cérnára, cinegére,
ugorj cica az egérre, fuss.
Találkoztam az ügyfelemmel. Akit Cannonier-nál bemutattam.
Tudod, aki címeket árult.
- Le van égve, olcsón ad mindent. - Hát vásárolj!
- Párizsba kell jönnöm. Velem jössz. - Nem tudok, Spanyolországba megyek.
Megígértem Marcelnek, hogy segítek.
Kár.
És ön, Randal úr?
- Nagyon szívesen, ha a szolgálatára lehetek. - Azért mondom.
- Van lakása Párizsban? - Volt, de már nincsen.
Akkor nálam fog lakni. Barátként.
Tetszeni fog magának. A nappali amerikai stílusú.
Aranyos a barátod!
Beesett a kerekek alá.
Áthajtott rajta a vonat. Szomorú halál egy családanyának.
Fázik a hátam. Nem tudom, miért nem fűtik a kocsikat.
- A boa. - Miféle boa?
A brüsszeli boa.
Egy lopott boa? Soha nem merném felvenni.
Önnek jobban áll, mint nekem.
Ön túl nagylelkű, Georges.
Legyen óvatos! A nők okozzák a betörők vesztét.
Idának divatüzlete volt Párizsban a Berceaux utcában.
Más szolgálatokat is tett az ügyfeleinek.
Az üzlete egyidejűleg postafiók és találkahely is volt számomra.
Itt van. Vigyázz és emlékezz arra, amit mondtam.
Cannonier 33%-ot adott, egy fillérrel se többet.
Fáradjon be!
- Hölgyem! - Uram, rendkívül fel vagyok dúlva.
- Nem is tudom, hogy mondjam el... - Találkozni óhajtott velem?
Mit képzelhet rólam... Kétségbeejtő a helyzetem.
- Remekül néz ki, hölgyem. - Bízhatok önben?
Természetesen. ÁIIom a szavamat.
Végre egy úriember!
Valamiért az az érzésem, hogy mérnökként végzett.
- Ennyire látszik? - Jó modorú embernek látszik.
Nem tudom elképzelni önt álkulccsal a zsebében. Milyen romantikus!
- Ha férfi lennék... - De errőI szó sincs.
Uram, vannak hibáim, nem tagadom.
De az élet manapság a nőket sem kíméli.
A férfiak először mindent megígérnek. De végül...
Komoly férfiak már nincsenek is. Mindenütt ez a bizonytalanság!
- Mint a múlt hónapban az az angol. - Egy angol?
Egy szószegő. Egy brutális vadállat.
Összeharapdálja a hátamat, aztán eltűnik.
Ezek után meg kell leckéztetni.
Maga is úgy találja?
Renée a nevem. Nehéz kiejteni.
- Próbálja csak meg! - Renée.
Milyen szépen mondta! A férjemnek sosem sikerül.
A férjem politikus. De ő nem számít. Ha volnának gyerekeink!
De nincsenek, hisz minden olyan drága.
De szerencsém van. Ida megismertetett Cannonier úrral.
Egy remek ember. Ő tanácsolta, hogy használjam fel a kapcsolataimat.
Egy nagyvilági nő annyi embert ismer!
Pontosan! Mindenkit. Párizsban, vidéken, amerre jár-kel.
Információkat adok Cannonier úrnak, ő pedig 50% részesedéshez juttat.
Nem valami sok, de ennyi az ár.
Nem ennyi az ár.
Az ár 33%.
- 33? - Komoly tolvaj ennél többet nem ajánlana.
33%? Csak ennyi?
50-re gondoltam... Kössünk kompromisszumot és adjon 45-öt!
Nem 45 és nem is 40. 33, asszonyom.
Ez szánalmas.
Ön nem érti a nőket. Rettegünk attól, hogy elfogy a pénzünk.
Szégyellem bevallani, de tudja, mennyit ad a férjem havonta?
Alamizsna. De küzdeni kell. Elegánsnak lenni.
A mai ruhaárak mellett. És váltogatni kell. Megjelenni, csillogni.
Nem beszélve a fehérneműrőI. Nézze!
És muszáj, tudja jól.
- Egyezzünk meg! - 33%.
És még azt mondják, a tolvajok nagylelkűek.
Két ajánlatom van az ön számára.
Az egyik Párizsban, a másik a Lafitte-házban.
Azok voltak a szép idők. Munka volt bőven.
Sokszor összedolgozunk, ha szükség volt rá.
Szembeszálltunk a világgal.
Nyáron távol az üdülőktől, télen messze a várostól.
Cassegrainék költöznek? Tudtad ezt, Madelaine?
- Nem is szóltak nekünk. - Ez elég különös.
Ez nem rájuk vall. Valami nem stimmel.
Mondja csak, ha ennyire érdeklődik, nem akar segíteni?
Ez 200 kiló.
Szívesen, de most sietünk.
Gyerünk, Maurice, siess!
Kutya egy élet...
A szakma a véremmé vált.
Jó volt a fantáziám, a reflexeim. Fáradhatatlan voltam.
De már akkoriban is a magányos munkát kedveltem a legjobban.
- Van ideje mostanában? - Szabad vagyok.
Micsoda öröm!
Kényes ügy, de nagyszerű.
Ön már alkalmas rá.
Goulet asszony nyakékérőI van szó.
Ájtatos hölgy.
Párizs közepén, fényes nappal kell megszereznie.
Miért nem éjjel?
Mert Goulet asszony azzal alszik.
Hogy a gyöngy ne veszítse el a fényét.
Mikor is lesz a legközelebbi lakógyűlés?
Szeptember 29-én.
Randal. Szavamra, ez Randal.
Nahát! Hozzám jöttél?
Örülök a találkozásnak.
- Boileau tanár úr. - Randal, az iskolatársam volt.
Ez kedves tőled. Eszedbe jutott ennyi év után a régi barát.
- De hogy találtad meg a címemet? - Könnyen.
Most már itt vagy, nem is engedlek el. Amicus amicum fricat.
- Gyere csak! - Késésben vagyok.
Csak egy percre! Máris elrohanna.
Segítség! Kiraboltak!
Fényes nappal! Hallatlan!
Vajon meg lehet állítani ezeket a gonosztevőket?
Mouratet úr, nem látott senkit kimenni innen?
Senkit. Hát te?
Senkit.
Biztos a háztetőre menekült.
Ezek a mai csirkefogók meglepően leleményesek.
Hihetetlenül szemtelenek.
Te viszont a régi vagy. Elegáns, kissé szórakozott.
- Mi van veled? - Építész lettem.
- Biztos voltam benne. - A vasútnál? - Nem.
- A hajózásban. - Sétahajók! Csodálatos!
A nyakékem! A nyakékem!
ErrőI jut eszembe: Ismered Courbassolt?
- A képviselőt? - Igen, őt. A jobb keze vagyok.
Egy vezéregyéniség.
Magunk közt szólva: Kormányra fog kerülni. Kulcsfigura.
Jó napot, uraim!
Courbassol úr hivatalnoka vagyok.
Nevet, de látja, majdnem ráfáztam.
Egy nyaklánc miatt.
Ne panaszkodjék! Csodálatos darab.
50,000-et kaphatunk érte.
Ráadásul politikai kapcsolatra is szert tett.
Jó tanuló volt ez a Mouratet?
Mindig kitűnő volt az idióta.
Múltkor a nagybátyjával ebédeltem.
Nem volt valami szívderítő.
Rossz bőrben van. A természete megromlott.
Sárgás az arcszíne. Dorbézol.
Kis nőket kitartani az ő korában undorító dolog.
Nevetséges.
És Charlotte? Hogy van Charlotte?
Az unokahúga unatkozik.
- Jó napot, George! - Jó napot!
- Jó napot. - Jó napot.
Tudja a hírt?
- Megsebesültél? - A holland rendőrség.
Úgy lőttek rám, mint egy űzött vadra.
Képzeld, Marcelt elkapták.
- Az nem lehet. - Szegény Marcel.
Kerestél neki ügyvédet? A legjobbat Amszterdamban.
- Persze, micsoda kérdés? - Kedveltem Marcelt.
Úgy beszélsz róla, mintha már vége lenne.
Félreteszek neki egy kis pénzt, mire kijön.
És rosszkor jön. Apám éppen adott egy jó tippet.
Delpiche, a bankár. Ezt olvasd!
Delpiche?
Mondd csak, érdekel?
Igen. Meg lehet csinálni egyedül is.
Szóval igaz, hogy mostanában egyedül dolgozol?
Én nem tudnék. Bűnös dolognak találom.
Miért mondod ezt?
Nem is tudom.
Találkozol a szüleinkkel?
Csókold meg őket! Ok gondodat fogják viselni.
Ne szólj nekik, hogy megsérültem. Kis dolog az egész.
Mindig is szeretett utazni.
És Broussaille nem dolgozik túl sokat?
Az ő munkájába könnyen belefárad az ember.
Derék emberek voltak. Jó híreket vittem nekik Roger-ről és Broussaille-ról.
A vacsora ízletes volt, a társalgás kicsit lassú.
Majdnem el is feledkeztem Delpiche bankár széfjéről.
Nem akarom sürgetni, de elszaladt az idő.
Megyek is.
Legyen óvatos! És mondja meg Broussaille-nak, hogy írjon gyakrabban!
Ha olvasná azokat a leveleket!
Nem tud aludni sem az ember.
- Kegyelmezzen, uram! - Ne féljen, asszonyom!
- Kérem, ne öljön meg! - Hallgasson már!
Még egy szó és elmegyek.
- Kitörte az egyik fogamat. - Mutassa csak!
Semmi.
Ki maga? Ki maga?
Delpiche asszony.
És meglopja a férjét?
Megbízott, hogy a távollétében vigyázzak az irodára.
Ezzel talán?
Uram, el akartam menni innen. Nem bírom tovább. Ez az ember beteg.
Mindenféle kínzásnak alávetett.
Mindennek.
Akarja, hogy elmeséljem?
Sajnos most nincs időm, asszonyom.
Ilyen eszközökkel semmi esélye.
- Mit önt ki? - Savat, hölgyem.
Oxiszulfitermin. Ez egy új német eljárás.
Sajnos csak bizonyos ötvözeteken működik.
- Sokáig tart? - Pár perc.
Különös foglalkozás a magáé, uram.
De nagyon érdekes.
Genevieve a nevem.
Örvendek.
Ön kompromittált engem, uram. A férjem megöl, ha kiderül.
- Ön miatt fogok meghalni. - Túloz.
Ha ismerné őt...
Nem szeretném megismerni. De mindent helyre lehet hozni.
- Ezzel mit akar? - Leütöm,
megkötözöm, és meg van mentve a becsülete.
Maga vadállat!
A jó híre érdekében, hölgyem.
Ékszer nincsen. Csak pénz.
Tudom.
Még mindig el akarja hagyni a férjét?
Most még inkább.
Tessék az útra.
Köszönöm, uram.
Ön olyan férfi, aki megérti a nőket.
És olyan magabiztos, munka közben.
A férjem ostobán nézett ki.
Szomjas?
- Igen. - Mivel szolgálhatok?
Semmivel.
Munka közben soha.
Mikor végeztem a munkámmal, távozom.
Vigyen magával!
Nem lehet.
Sajnálom.
Ártatlan vagyok.
Milyen borzalmas volt, atyám!
- Ezeka játékszabályok. - Es ön elviseli?
Legszívesebben az egészet szétrobbantanám. Az egészet.
Ahelyett, hogy aprókat döfködnék.
Ha elpusztítanánk a világot, hol a mi helyünk?
Ha szétrombolná a tulajdont, önmaga alatt vágná a fát.
- Éppen ez zavar. - Nem maga az egyetlen.
- Keresnek. - Ki?
Egy hölgy.
- Miféle? - Vörös.
Az összes csomagjával. Mondtam neked, hogy vigyázz.
Végre!
Kedves, hogy álnevet adott meg.
Hamis címet.
A történtek után... Meg sem érdemled a csókot.
Hogy talált rám?
A szabódtól. Ők elteszik az ügyfeleik címét.
Szerencse, hogy kíváncsi természetű vagyok.
Nagyon kedves volt.
Zsidó, de szolgálatkész.
Négy öltönyt készített ebbőI az anyagból.
A másik három úr is szívélyes volt.
És íme a negyedik.
Maga hitvány.
Nem szép dolog hazudni és veszélyes is.
Ha én bosszút állnék...
Pár hétig együtt éltünk.
Elhanyagoltam az ügyeimet.
Genevieve töltötte ki minden percemet.
A férfiak megnéznek az utcán.
Minden alkalommal megújulok tőle.
Egy nőnek mindig minden sikerül, ha nem fél.
- Te sosem félsz? - Sosem.
Örülj neki.
Bármit megtennél? Bárkivel?
Feltéve hogy boldog vagyok és van egy kis pénzem.
Annyi új dolog van a világban!
Olyan vagyok, mint egy virág. Természetes.
Járj csak egy kicsit!
Menj előre!
Kicsiket lépj!
Rugalmasan, emeld fel a fejed!
Riszáld a csípőd! Ne nagyon!
Genevieve cselekvésre született.
Mindent akart. Áldozatokra volt szüksége.
Társaságba vittem, Mouratet-ékhet.
- Minden rendben? - Minden rendben.
Randal, hogy vagy?
- Randal asszony, gondolom. - Nem.
Értem. Gyere! Bemutatom a feleségemet.
Az úr Georges Randal.
Bocsásson meg, most hallottam egy jó viccet.
A férjem sokat emlegette önt.
Nem ilyennek képzelted, igaz?
Csöppet sem.
- Teljesen összezavarodtam. - Milyennek találod?
- Kicsit gyerekes, nem? - Nem. Szellemes és nagyon vidám.
Igazi gyöngyszem. Tanult, tettre kész, takarékos.
MindenbőI hasznot húz.
A hálószobában pedig... Hatalmas szám.
- Tényleg: Urbain Randal nem a bácsikád? - De.
- Miért? - Itt van néha ellátogat hozzánk.
Tudom.
Itt van Courbassol. Bocsáss meg!
Jó estét, Randal úr!
Képviselő úr.
Örülök, hogy találkozunk.
Mouratet sokat dicsérte önt.
Ha jól tudom, mérnök.
- Vasút. - Nem. Hajózás.
Mouratet zavaros fejű. Mindent összekever.
Túl sok az idióta a politikában.
Olyanokra lenne szükség, mint ön.
A választókörzetemben, Dieppe-ben tartok beszédet jövő héten. Jöjjön el!
Találkozik majd a barátaimmal.
Nagy dolgok vannak készülőben.
Számítok magára.
Jól helyezkedtél.
Mérnök úr, magával hozta a szerszámait?
Csak elő ne vegye őket!
Mit meg nem adnék, ha minden napra jutna egy ilyen meglepetés!
Jöjjön! Bemutatom néhány áldozatának.
Hárman vannak itt ma este.
Játszik a tűzzel, Renée. Mulattatja?
Igen.
Önt nem?
Úgy tűnik, maga kulcsfigura lett.
Nekem viszont rosszul meg a sorom. Folyton a pénz után futok.
Ez kimerítő.
Télre összehozok magának egy nagy fogást.
Hogy visszatérjen a derű.
Sok pénze van a bácsikádnak.
Rá gondoltam.
De milyen kellemetlen! Szomorú dolog az öregség, nem igaz,
Van önnél 2-300 frank?
Nincs. Csak 500.
Egy nap majd meghálálom.
Majd levonom a százalékából.
Bocsássanak meg! Kedvesem, a férje hívja.
Georges, beszélnünk kell.
Azt mondja, gazdag. Igaz ez?
Igaz. Nagyon gazdag.
Akarod, hogy vele lakjak?
Ő akarja. Ragaszkodik hozzá.
Akkor tedd meg!
Zavar, miattad.
Ez egy hiéna, drágám. Egy szemét.
Eredj! Látod, vár rád!
Dieppe-be akar menni Courbassollal?
- Nem biztos, hogy szeretnék. - Pedig el kell mennie.
- Cannonier megjött. - Cannonier? Kiszabadult? - Nem.
Megszökött. 6 hónapig tartott, míg Cayenne-be ért.
6 hónapig. 8 napja Dieppe-ben bujkál.
Georges, ha maga menne el hozzá. Ön Courbassol barátja.
Ezért szabadon mozoghat.
- Hogy ismerem meg majd? - Meg fogja találni.
Szóltunk neki.
Mit kell mondanom neki?
Hogy kitartunk mellette. És hogy semmiképpen ne jöjjön Párizsba.
A rendőrség les rá, hogy megcsípjék.
Dieppe... Micsoda nap!
Tehenek, újságírók, szavazók,
besúgók, zsebtolvajok, csak Cannonier nem volt sehol.
A nap végén a fáradhatatlan Courbassol mindenkit meghívott a hotelbe,
ahol bankettel készültek.
Georges, láttad Courbassolt?
Csodálatos volt. A tenyerébőI esznek. Hallgasd a beszédeit, de légy résen!
A kormánynak van mitőI reszketnie.
- Mi van magával? - Kísértetet láttam.
Mintha Cannonier urat láttam volna. Csakis kísértet lehetett.
Ez lehetetlen, ugye? Börtönben van.
- Hol látta? - Felment az emeletre.
Nehéz.
Óvatosan!
Az ágyra!
- Mama, mama... - Ugyan, Fernande!
Ugyan, Fernande, erre számítani lehetett.
Rosszkor jön.
Gyerünk, hagyd abba a sírást!
Vörös szemmel nem mehetsz az emberek elé.
Ez nem a megfelelő időpont. Holnap reggel jelentjük be.
Gyere! Késésben vagyunk.
Te menj fel a szobába! Húzd át az ágyat és tegyél be virágot!
Ki akarod adni anya szobáját?
Ne kezdd ezt!
Jól tudod, hogy tele a szálloda.
A szoba az szoba.
Na gyerünk!
Kérem, ön Randal úr?
Örülök, hogy megismerhetem, Randal.
Jean-Francois Cannonier.
- Már vártam. - Igen, önt kerestem.
Szóval visszamész Párizsba a nagy hangú barátaiddal, én pedig veled megyek.
Oda nem mehet. La Margelle megbízott, hogy mondjam meg.
A pályaudvarokat figyelik.
- A rendőrök várják magát. - Mibe keveredett ez a pap?
Feltétlenül Párizsba kell mennem.
Számítok rád.
- Hogy a farkasok elé állj? - Itt nem ismer fel senki.
Nézd!
Csodáld meg a parókámat!
Hollófrizurának nevezem. Egy zsebtolvaj fejérőI szedtem le.
Volt időm, piszok hosszú utazás volt.
És nem akarom itt eltemetni magam.
Örülök, hogy megismerhetlek.
Azt mondják, te vagy az utódom. Az öregasszony recseg.
Az élet sosem áll meg. Akkor sem, ha megáll.
Nézd csak, ez a házigazdák szobája.
Itt a széf.
- Tessék, nyisd fel! - Csak ön után.
- Öné a lehetőség. - Hát akkor...
Ezt az Egyesült ÁIlamokból hoztam.
Valódi ékszer.
Csipesz, feszítő, csavarhúzó.
ÁIkulcs, fúró.
Remek eszközöket készítenek Amerikában.
És ez még semmi.
Edison feltalált egy kis elemet. Elfér a gyufásdobozban.
Rá lehet csatlakoztatni fűrészt vagy fúrót és helyetted dolgozik.
Közben világít is.
Vettem én is egyet. Majd megmutatom.
Ne térjen vissza Párizsba. Veszélyes, ebben biztos vagyok.
Tudod, van valami jó a börtönben.
Van időd gondolkozni.
Megvitatod, mérlegeled a dolgokat.
Terveim vannak, Randal. Hatalmas terveim.
És nem vagyok egyedül. Barátok várnak rám.
Le fogunk csapni. Erősen.
Kire csapnak le?
A világ az erőszakbólért. Hát ezen a nyelven beszélünk vele. Es megváltoztatjuk.
Újjáalakítjuk. Emberi arcot adunk neki.
Te szépnek találod a világot?
- Nem. - Hát ez az. Majd mi elintézzük.
Te, én és a barátaink.
De először szét kell cincálni a polgárság építményét.
A félelem és a szisztematikus támadás módszerével.
Engem nem érdekel az erőszak.
Mindig bennem él. Félek, hogy magával ragad.
Régen én is így beszéltem. Elegánsan dolgoztam én is.
Aztán egy nap elvittek. Meglátod, eljön a te napod is.
Kegyetlenek.
- ÁIIok elébük. - Ne bízd el magad!
Tele van pénzzel a zsebed, könnyen beszélsz.
Ismerem ezt.
- Találtál valamit? - Nem sokat.
- Értékpapírok. - Nekem készpénzem van.
Tessék. A fele a tiéd.
Tessék, emlék.
Van még egy.
Nevezzük nevén a dolgokat.
És a kormányunk viperafészek.
Szitkokat zúdítanak ránk.
De a szavak engem nem érdekelnek.
Csak a valóság érdekel.
És éppoly jól tudják, mint én:
Franciaország széthullott.
Sorra összeomlottak a tartópillérek, melyeken a dicsőség nyugodott.
A család, az erény, a tulajdon, a haza.
Alá van aknázva a társadalom.
Furcsa férgek rágják. Zsidók.
Szabadkőművesek és szocialisták hordái.
Akik országos szintű zavargást akarnak kelteni,
és Franciaországból lebujt akarnak csinálni maguknak.
És mit tesz e veszély ellen a kormányunk?
Semmit.
A szakadék szélén állunk.
Még egy lépés és lezuhanunk.
Márpedig én nem vagyok hajlandó lezuhanni.
Minden erőmmel azon vagyok, hogy hátra lépjünk egyet.
Megmondom világosan.
Visszatérünk a múlthoz, hogy becsületet és logikát tanuljunk.
Ha lenne nálam dinamit, az asztal közepére hajítanám.
Megakadályoználak benne.
Mert van ott egy nő, akit nagyon szeretek.
- Szentimentális vagy? - Előfordul.
Ránézésre nem mondanám. A fejed hideg, az elméd, mint a borotvapenge.
Olyan emberre van szükségem, mint te vagy.
Csatlakozz hozzánk!
Az igazi gyönyör,
amit el szoktunk rejteni,
csak azért érdemes harcolni.
Pontosan. Meg foglak győzni róla.
Gyerünk le!
- Érzed? - Nem.
Nem érzed.
Arany.
Kicsit savanykás a szaga. Csípős.
Éles, mint a penge. Itt arany van.
Nacsak.
Tessék.
Fogd!
Ideje indulni. Te menj először!
- Kitűnő beszéd volt, gratulálok. - Köszönöm.
Kiviszem a pályaudvarra.
Köszönöm.
Jean-Francois!
Randal, hagyd abba!
Közénk tartozik. Rendőr.
Hagyd abba!
Segítség! Segítség!
Tolvaj! Valaki ellopta a pénzem.
Ellopták a pénzem. Tolvaj!
Elvitte a pénzem! Kapják el!
Cannonier halálát követően megszaporodtak a politikai merényletek.
Minden felé bombákat dobáltak.
Egészen a képviselők szobájáig.
Egyes barátaink az anarchia ügye mellé álltak.
Sokakat letartóztattak.
A rendőrség a nyomukban volt.
Az emberek otthonaikba zárkóztak.
Ez megnehezítette a munkámat.
Broussaille férjhez ment.
Elköltözött Londonból, hátra hagyva a házát.
Kevesebb volt a munkám. Nem végeztem szívvel-lélekkel.
Távol tartottuk magunkat Franciaországtól.
Mit hoz az a kocsi?
Majd én!
Charlotte!
Adja csak ide!
Mi ez a sok szerszám?
Vész esetére. Pajszer és fúró.
Mint egy sebész...
- Szóval a tolvajlás a mesterséged? - Igen.
Nehéz mesterség.
Ez meg mi? Tetováltattad magad?
Antoine specialitása.
- A menekülők léghajója. - Borzalmas.
- Örökre ezt kell néznünk? - Attól tartok.
Egy tetoválást csak úgy lehet eltűntetni, ha anyatejet injekcióznak bele.
- Tréfálsz velem. - Dehogy.
Lefogytál. Ráncos lett az arcod.
Hogy is élhettem nélküled?
Én is ezt kérdezem.
Nem erőItetted meg magad, hogy rám találj.
Te nem kértél belőlem.
Kértelek, hogy gyere velem.
Honnan tudtam volna?
Ne hidd hogy kellemes volt egyedül az apámmal. Nem beszéltem senkivel.
Minden barátnőm férjhez ment.
Üres volt a ház, nem mentünk sehová, nem járt hozzánk senki.
- A te hibád. - Nem. - De igen.
- Nem. - De igen. - Nem. - De igen.
Tudod, nem volt könnyű megtalálni téged.
Egy hete vagyok Londonban.
A házvezetőnőd nem engedett be.
Nem volt mit tenni.
- Honnan tudtad a címem? - La Margelle atyától.
- Furcsa ember, nem gondolod? - La Margelle?
Miért nevetsz? Tán ő is tolvaj?
Nem hiszem el!
Szeretsz még? Maradhatok? Akkor elhozom a holmijaimat.
Nem tudom, apád megváltozott-e, de te ugyanaz maradtál.
Mondd csak, apád nem adott enni?
- Más dolga is volt. - Na persze!
Urbain bácsi meg a nők...
Rengeteg nője volt, mindenféle.
De kezdetben szórakoztatott.
Megfigyeltem őket, még jegyzeteltem is.
És ő jól szórakozott?
Váltogatta, elzavarta őket.
Sajnos hirtelen, gonosz lett, megöregedett.
Egyszer betoppant Genevieve,
hozta a csomagjait is. Ismered őt, ugye?
Igen.
Ő más, mint a többiek.
Neki aztán volt stílusa.
Beköltözött, kicserélte a bútorokat,
fürdőszobát akart. Gyémántokat.
Papa mindent megadott neki.
Megpróbált magához édesgetni. Ajándékokat adott.
Rólad mesélt.
- És mit mondott? - Butaságokat.
- Kérdezgetett. - Egy nap megpofoztam.
Nem kellett volna. Minden esetre elhatároztam, hogy utánad jövök.
Szia.
Viszlát, Georges.
Charlotte Londonba költözött.
Én tovább jártam az utam.
Kész vagyok. A sírba visznek a riasztóikkal.
Tarts ki, Roger! Ne legyél ideges!
Nem tudok. Az az érzésem, hogy mindennek vége.
Túl veszélyes. Én ezt nem csinálom tovább, vége.
- Csak mondod. - Anyám életére esküszöm.
Broussaille révbe ért. Van mibőI élnem, elmegyek Velencébe.
Nyitok egy boltot és petárdát teszek minden zárba.
Roger!
- Megölted? - Nem. Lélegzik.
Azon az éjjelen épphogy megúsztuk.
Azután jött a nyár.
Roger visszavonult, ahogy mondta.
Én Charlotte-tal utazgattam.
Tegyék meg tétjeiket!
Nincs több tét.
Az ötös.
Szerencsét hoztok nekem mindketten.
Most először.
Pár héttel később egy távirat visszaszólított minket Párizsba.
Charlotte kisasszony! Georges úr!
- Nos? - Az úr a halálán van. Már nem tud beszélni.
- Hol van? - A dolgozószobában. Nem lehet kivinni onnan.
- Az orvos mit mond? - Az éjszakát már nem éri meg.
Hirtelen történt?
Hirtelen. Két napja rohama volt.
Kérem, hagyjon magunkra minket!
Marie-Jeanne, visszakísérnéd a hölgyet a szobájába?
Mi majd mellette maradunk Georges-zsal.
Milyen különös!
Egész életemben féltem tőle.
Rettegtem a viszontlátástól.
De már nem jelent semmit. Majdnem semmit.
Mintha már meg is halt volna.
Tudod, hogy hall bennünket?
Nem számít.
Szerintem kitagadott minket az örökségbőI.
Valószínűleg.
Meg kellene nézni a végrendeletét.
Hol lehet?
- A jegyzőnél? - Kell lennie itt egy másolatnak.
Tessék. Ez lesz az.
Pontosan.
700,000 részvény, 3%... Igazam volt.
Mindent a Pasteur Intézetre hagy.
Menj és pihenj! Majd én csinálok egy másikat.
- Az lehetséges? - Hamisítottam már.
Kitűnően meg fogom oldani.
Légy nyugodt!
Megírom a gyászjelentést. Kérsz egy kávét?
Nem, majd később. Köszönöm.
Ne zavartassa magát!
Az ördög már húzza magával a pokolba a nagybátyját.
Hadd fejezze csak be a dolgát!
Nahát! Nem is tudtam, hogy ilyen tehetséges.
Micsoda hasonlóság!
Találkoztam Delpiche asszonnyal odalent.
Csodásan néz ki, mint mindig.
Rá is hagy valamit?
Nem, nem. A bácsikám nem tartotta rá érdemesnek.
Én pedig tiszteletben tartom a szándékát.
Miatta nem kell aggódni. Osztrák úriemberek szívesen pártfogolnák.
Csak egy szavamba kerül.
- És az építkezése, atyám? - Még csak az alapoknál tartunk.
- Nehéz a feladat. - A bácsikám nem fog elfeledkezni önrőI.
Hálás érte az Isten.
Mindig a templomáról beszél, atyám.
Mit kezd a pénzével?
Nem hinné el, ha megmondanám.
Mindenre gondolt?
- A dátum? - Rendben.
Első osztályú temetést rendezünk neki.
Nem. A bátyám csak a szegényeknek járó temetést igényelte.
A szerénység mintaképe.
- Tanulni fog belőle az egyházközösség. - Viccel?
Polgári temetés lesz.
Polgári temetés?
Ezt nem gondoltam volna.
Ön kegyetlen.
Ez volt az utolsó mozdulata.
Igen. Vége.
De a halál nem mentség.
- Szólni kell a cselédeknek. - Egy pillanat. Befejezem.
Atyám, kérem!
Mondani szeretnék önnek valamit.
Úgy érzi, asszonyom? Allok rendelkezésére.
Hát nincs férjnél, asszonyom?
Igen, férjnél voltam.
De, csak megtévedtem.
Vagy inkább megtévesztettek.
Georges Randal volt az.
Az ön szemében tiszteletre méltó férfi.
Az én szememben egy tolvaj.
Miket beszél?
Tolvaj?
A legrosszabb fajtából.
Fogadni mernék, hogy most is megrabol engem.
Engem, aki hűen kitartottam a bácsikája mellett.
Meglop engem.
Ahogy meglopta a férjemet is.
Meglopta Delpiche urat?
Meg vagyok döbbenve, asszonyom.
Egy este Valenciennes-ben...
...egyedül voltam a szobámban, mikor betoppant pisztollyal a kezében.
Ott álltam, félig meztelenül.
A fejemhez szorította a pisztolyt, és azt mondta, lelő, ha megmozdulok.
Erőszakoskodott velem. Aztán felfeszítette az íróasztalt és kivette anyám leveleit.
Megtudta az összes családi titkunkat, atyám.
Anyámnak szeretője volt.
Georges Randal emiatt zsarolt. Megfenyegetett.
Azt mondta: "Velem kell jönnie, vagy elárulom".
Nem tehettem mást, mint hogy engedek.
Elhagytam a férjem, akit imádok.
Szégyellem azt, ahogy azóta élek.
Istenem, mennyire szégyellem magam!
A nyomorult! Rögtön letartóztatom.
De sajnos lehetetlen.
- Miért? - A levelek, asszonyom. Nála vannak?
Azt mondta, nála vannak. Ha őt letartóztatják, az apja mindent megtud.
Ez igaz.
Mit tegyek?
Hölgyem, parázna élete közepette megőrzött valamit vallásos érzületébőI?
Igen.
Helyes. Ez átsegít a nehéz helyzeteken.
Hallotta? Javasoltam neki, hogy vonuljon kolostorba.
Ahol férfiak élnek?
Tréfál. De ez a nő hisztériás. Mint a többi.
Az egyik percben tűzbe vetné magát, hogy megvédje önt.
A következő pillanatban meg bitóra küldené.
Istenem, milyen kegyetlen az élet!
Ilyen hirtelen... Orültek a nők, de a férfiak is.
Fárasztó ez az egész.
Miért kell színlelni mások előtt, mindenki előtt, önmagunk előtt?
Mire való a szív?
Mi van magával, atyám?
Nem leszek ott a bácsikája temetésén.
- Elutazom. - Hová?
Kínába.
Miért ne?
Azt hihetik rólam, hogy egy rögeszme sikerét akarom biztosítani.
Nincs rögeszmém.
Célom sincs.
És ön? Gondolom abbahagyja, mint Roger.
Meglepné?
A tolvajlás már nem az, ami volt.
És feltételezem, teljesültek az ambíciói.
Nem.
Mindig olyasmirőI álmodtam, ami... Lehetetlen.
Ön is...
Azon a napon, mikor meglátok valakit, aki olyan, mint például ön,
de biztos önmagában,
Istenem, hadd ne gondoljak erre!
Túl szomorú ez.
Hívjon meg egy ebédre, és iszom az örökségére.
Az osztrák úriember.
Delpiche asszony nem vonul kolostorba.
Micsoda veszteség!
Végül hadd mondjam el, kisasszony, mennyire örülök,
hogy az atyja halála előtt jobb belátásra tért.
Az asztalomon lévő végrendelet önre semmit nem hagy.
De semmissé teszi ez a dokumentum.
Minden jó, ha jó a vége.
Csak egyet sajnálok: A polgári temetést.
De tiszteletben kell tartanunk a meggyőződését.
Kikísérem, jegyző úr.
Viszontlátásra, jegyző úr. Kedves öntől, hogy eljött.
Köszönöm a fáradságát.
Georges!
- Hát itt vagy! - Gazdag vagy.
- A jegyzős mit sem sejtett. - Kedves ember.
Júliusban szabadságon lesz. A hónap első felében nem lesznek ott a cselédek.
Biztonsági zár van, riasztó nincs.
Menjünk el a tengerpartra!
- Mint az ostoba gazdagok? - Csak júliusban.
És felejtsük el a jegyző úr széfjét?
A biztonsági zárját?
Georges, olyan boldog vagyok, hogy nem kell miattad aggódnom, mert megjavulsz.
Nem! Tényleg ezt hiszed?
- Igen. - Az életem nem változik meg, Charlotte.
Úgy lesz, mint rég.
Szó sem lehet változásról.
De a barátaid mind abbahagyták.
Lehet. De én nem tudom.
Erősebb nálad?
Mindennél erősebb.
Első alkalommal, Montareuiléknél még nem tudtam.
De aztán felfeszítettem a szekrényt, megláttam benne az ékszerek csillogását.
A kezemben éreztem a súlyukat.
Azért tettem, hogy bosszút álljak az apádon.
De hirtelen örömöt éreztem.
Büszke voltam, elégedett és teljes.
Éjszaka egy idegen házban...
...mindenki alszik. Akkor jövök én.
A sok holmi, melyek közt kutathatok...
Mintha újjászületnék.
És azután?
Azután?
Hazamegyek.
Senki vagyok újra.
Várok.
A következő alkalomra.
Várom, hogy újra kezdődjön.
Szükségem van rád, Charlotte.
Csak te tudod, mennyire magányos vagyok.
Párizsba!
VÉGE